Kas svarbu Vaižganto ir Biliūno kuriamam žmogui?
XX-o amžiaus pradžioje parašytos apysakos „Dėdės ir dėdienės" bei „Liūdna pasaka" aiškiai, tikroviškai ir be žymių siužetinių nuokrypių gvildena baudžiavos amžininkų pasaulėvokos ir gyvenimo būdo ypatumus. J. Biliūno „Liūdna pasaka'" vaizduoja drąsią visagalės meilės vedamos moters Juozapotos akistatą su savo baimėmis bei mirtimi ir atkaklų jos siekimą surasti ir išvaduoti savo vyrą Petrą, nepaisant visų 1863 in. sukilimo nešamų negandų. J. Tumas-Vaižgantas, pasitelkdamas tradicinės, kaimiškos kasdienybės atmosferą, įtraukia skaitytoją į meilės trikampio - Mykoliuko, Severiutės ir Rapolo - intrigą ir, kurdamas meninę vyksmo dekoraciją, siekia apibrėžti „lietuvio" sąvoką. Banalokas siužetas abiem atvejais pasirinktas sąmoningai - tikroji kūrinių potekstė ir „žinutė" slypi detalėse, o pastarosios savo ruožtu atskleidžia, anot autorių, svarbiausius mūsų tautiečiu būdo ir požiūrio bruožus.
Kūriniams bendra ir kryptingą siužeto liniją palaikanti tema ■•■ beatodairiška ir visagalė meilė. Nepaisant modernaus ir realistiško rašytojų požiūrio, tyra romantika valdo kone visų veikėjų gyvenimus, troškimus, nulemia daugumą jų pasirinkimų. „Mykoliukas nieko nemąstė, tik žiūrėjo žiūrėjo į [Severjos] akeles, neatsitraukdamas, kaip pirma žiūrėdavo t savo erdvę". Vaižganto kuriamų personažų meilė papildo juos, kursto norą siekti, gyventi, ieškoti prasmės. Biliūno „Liūdna pasaka" romantišką ir net kiek melancholišką atmosferą kuria jau nuo pat pavadinimo • tikrą ir tiek ryžto nešančią meilę autorius laiko veita būti „apdainuotai" pasakoje. Paralelė tarp Mykoliuko bei Juozapotos mylėjimo galios akivaizdi - į ketvirtą dešimtmetį kopiantis darbininkas pamažu atranda tikrąjį, savo paties apsibrėžtą gyvenimo džiaugsmą, o moteriško, nuoširdaus jausmo valdoma Juozapota didžiąją „Prasmę" įžvelgia tik drauge savęs jusdama mylimąjį: „Troško tenai su jais [maištininkais] kartu būti, savo Petrą matyti, - nuvargusį ir sublogusį, atilsio miegu po medžiu miegantį: Šaly jo laiminga sėdėtų, baltą ryšelį ant kelių turėdama..."
Tačiau didelė ir galinga meilė egzistuoja tik nuolat remiama tikėjimo ir šviesios, skatinančios vilties. Praradusi ir sutuoktinį, ir giliai širdyje visąlaik mylėtą Mykoliuką, Severja ilgainiui praranda tiek anksčiau gyventi skatinusį nerūpestingą kasdienį džiaugsmą, tiek norą siekti kažko daugiau, tobulėti: "(...) jai kažin ko viduje trūksta, ir tuščia, ir šalta". Galiausiai visapusiškai palaužta moteris smunka į juodžiausią dugną - prasigeria, apsivagia. Juozapota, kurdama tarsi prieštarą Severjos silpnybei, vėl patvirtina vilties galią ir svarbą - gyva ji išlieka tik tikėjimu ir kone iš niekur kylančiu ryžtu nepasiduoti - sąmoningas savęs raminimas ir neblėstanti viltis jai - ramstis ir Šviesa, stumianti priekin: „(...) gal pamatys Petrą ir vėl bus laiminga, kaip pirma". Abiejuose kūriniuose pabrėžiama moteriško vadovavimosi jausmais pergalė prieš protą - abi veikėjos, pakliuvusios į beviltiškas situacijas, pasiduoda intuiciniams impulsams, tačiau atsiduria visai skirtinguose gyvenimo taškuose. Tokiu būdu autoriai apeliuoja į dailiosios lyties emocinius instinktus, pabrėždami romantišką, sentimentalų mūsų tautos polėkį.
Karinių vaizduojamam žmogui tikėjimas akivaizdžiai asocijuojasi su religija. Tačiau „Liūdnos pasakos" bei „Dėdžių ir dėdienių" veikėjų dvasingumas yra savaiminis, tikras ir nesuvaidintas, malda yra tarytum sielos atgaiva, o mūsų laikų perdėtas ir nenatūralus religingumas nė iŠ tolo neprilygsta jos tyrumui. „Dabar kunigo prakalba, perskaitytasai iš sakyklos popierius ir įvairios žinios - vienu matu žmones sujudino, naują viltį jų Širdyse uždegė" - „Liūdnos pasakos" kuriamai visuomenei kunigo kaip išganytojo vaidmuo žiebia viltį, o tikėjimas juo yra savaime suprantamas. Abiejuose kūriniuose pabrėžiamas džiaugsmas, kurį žmogui kelia bažnyčia: „Ir susidaro tokia jauki atmosfera, / (500 ž.) kokios niekad nesti kad ir labai draugingai sugyvenančioje šeimynėlėje", mišias apibūdina Vaižgantas. Kaimo žmonėms sekmadienis švenčiamas savaime, mišių laukti pradedama jau savaitei įpusėjus, kai rutina ima varginti, o nedalyvavimas jose yra praktiškai nesuvokiamas - nors Severjos ramybė, anksčiau nešta bažnyčios, ir išblėso, „liesa, kad ji šventą dieną palikta namie būtų jautusis lyg keleivis, išsodintas ne toje stotyje; tai padaryti niekam nė į galvą neparėjo; ji, kaip ir kiti, skuba pluša kuo anksčiausia į dievo namelį, ir jai Čia gera, kur nebus buvę gera".
Didelę meilę bažnyčiai lietuvių širdyse kursto ne tik stiprus religingumas, bet ir natūralus, žmogiškas bendrystės jausmas. „Dėdėse ir dėdienėse" į mišias „plaukte plaukia svietelis linksmas, judrus, greitas", o tą begalinį entuziazmą sukelia nevalingas, instinktyvus ir net gaivališkas bandos, o tiksliau - bendruomenės, jausmas. Apysakose lietuviai iš esmės vaizduojami kaip mylintys, „draugingi" žmonės, pasižymintys natūralia ryšio su kitu žmogumi reikme: „Širdys tirpte tirpsta, nors su bet kuo sukibk į glėbį, susispausk, pasimieluok". Kita vertus, Juozapota bendruomenės vaidmenį žmogaus gyvenime atskleidžia iš kitos pusės - pasiruošusi traukti į miškus ieškoti savo vyro ir suprasdama, kad elgiasi gana paikai, ji nori likti nepastebėta, t.y. išvengti teisinimosi kaimynams: „(...) ir drebančia širdžia kuone tekina ėmė bėgti. Norėjo greičiau miškan įeiti: tenai niekas jos nebepamatys, nesuturės". Kitų žmonių nuomonė bei reputacija svarbi ir Severjai - savo trobos vidų ji tetvarkydavo keletą kartų per metus, o „kiemelį šlavė kas šeštadienį, ir jis visados buvo švarus švarus, daug švaresnis, mažiau prišiukšlintas, negu troba". Tačiau iš pirmo žvilgsnio veidmainiškas noras pasipuikuoti ir įgyti autoritetą prieš kaimynus kūriniuose pateikiamas kaip žmogiškas ir natūralus, kaip ir patys lietuviai.
J. Biliūno ir J. Tumo-Vaižganto nuomonės bei siekiai panašūs - šiais kūriniais norima ne įtraukti skaitytoją į intriguojančios istorijos sūkurį, o meninės prozos pagalba atskleisti iš pirmo žvilgsnio elementarias, tačiau iš tiesų neįkainojamas to meto žmonių ypatybes. Taigi „Dėdžių ir dėdienių" bei „Liūdnos pasakos" vertė laiko atžvilgiu auga ne tik dėl autentiško ir itin tikslaus baudžiavos meto lietuvių kasdienybės aprašymo, bet ir dėl šių laikų žmogui teikiamos galimybės pažinti savo šaknis ir perprasti dabartinio inūsu tautiečio paveikslo pradą.
(820 ŽJ
Šeimos svarba „Liūdnoje pasakoje" ir „Dėdėse ir dėdienėse"
Jono Biliūno apysaką „Liūdna pasaka" ir J. Tumo Vaižganto kūrinį „Dėdės ir dėdienės" skiria penkiolika metų, tačiau jų siužetai pasakoja apie tą patį laiką kelių dešimtmečių skirtumu. J. Biliūnas siužetą kuria per pasakotoją, atvažiavusį į gimtąjį sodžių. Jis papasakoja senos moterėlės Juozapotos gyvenimą tragiškai sukrėstą 1863 metų sukilimo. Vaižganto pasakotojas yra kitoks. Jis ne tik aprašo įvykius prieš ir po baudžiavos panaikinimo, bet ir subjektyviai vertina pagrindinių veikėjų Severjos, Rapolo ir Mykoliuko poelgius. Šios dvi apysakos turi daug panašumų, bet man įdomiausias yra šeimos kūrimo principas. Šeimos sukūrimo momentas, pareigų ir atsakomybių pasiskirstymas gražiai plėtojamas vaizduojant Juozapotos ir Severjos gyvenimo būdą pokalbius ir pasirinkimus.
Juozapotos ir Petro šeima sukurta meilės pagrindu, tad nepaisant baudžiavos priespaudos, jie „ramiai ir drąsiai ėjo gyvenimo keliu."' Visiškai priešinga yra Severjos situacija. Ji karštai mylėdama Mykoliuką, vis dėlto teka už Geišės Rapolo. Čia išryškėja ne pragmatinis merginos požiūris į santuoką su žmogumi, galinčiu užtikrinti pajamas, bet natūralus noras sukurti šeimą. Severja nuo mažens augo geroje šeimoje, todėl jos, kaip moters, tikslas buvo ištekėti ir susilaukti vaikų, ko Mykolas negalėjo jai duoti. Kiek racionalesniam Mykolui taip pat buvo kilęs noras sukurti šeimą, tačiau šia idėją jis tuoj pat atmetė dėl negalėjimo materialiai aprūpinti būsimos Šeimos. Tad šiose apysakose vaizduojami žmonės yra linkę atsisakyti savų prioritetų vardan pilnatvės, kurią ir suteikia namų židinio sukūrimas.
Tačiau kokia šeima be vaikų? Tokios nuomonės laikosi ir jau anksčiau aptartos šeimos. Pranašiškame Juozapotos sapne kaip nelaimės ženklas pasirodo negyvas kūdikis. Jis iš karto parodo jaunos moters likimą ir laimingo gyvenimo pabaigą. Severjai taip pat nebuvo lemta susikurti sėkmingos šeimos. Jos ir Rapolo santuoka baigėsi nuopoliu. Jiems nepavyko pratęsti giminės, o tai jau iš anksto buvo nuotakos motinos nujausta. Tradiciniame kaime moters ir vyro sąjunga dar nelaikyta šeima. Kaip antros pusės poreikis, taip ir noras turėti vaikų buvo įgimtas. Geišė neturėdamas savų, greitai rado paguodą- savo brolio sūnų Adomėlį, o Severja „ūmai ir jau galutinai paliko tokia pat dėdiene, kaip ir Mykoliukas dėde, ūkininko ašvieniu, kantriu, nieko sau nereikalaujančiu, vieną dievą bepažįstančiu, su juo beintimaujančiu."
Kaip buvo minėta anksčiau, santuoka - tai vyro ir moters sąjungą kurioje kiekvienam tenka vienodai pareigų. Vyras atlieka ištvermės ir jėgų reikalaujančius žemės darbus, o moteris kuopia namus, verda valgyti, siuva drabužius. Savo sapne Juozapota grožisi idilišku kaimo šeimos gyvenimu. Ji mato ariantį Petrą „sunkiai ant arklo užgulusį ir jungą jaučių iš lengvo kalneliu stumantį."' Taip pat šioje apysakoje minimi kiti tradiciniai moteriškieji darbai, leidžiantys įsivaizduoti XIX a. buitį - tai vantų dirbimas, baltarūbių siuvimas, gyvulių prižiūrėjimas. Vaižganto apysakoje dažnai pabrėžiama, kas yra gera šeimininkė. Tai ta, kuri turi įsitaisiusi daug audimų kraičiui, yra „išmintinga virėja" ir dar vaikais spėja pasirūpinti. Įdomu tai, kad vyrui dirbti moteriškus darbus buvo nepriimtina, o šios abi pusės aiškiai jautė savo vietą ir padėtį šeimoje:
—	Kur moters ruošias teliūskuojas, švaros nepalaikysi, - teisinosi vyrai.
—	Kur vyrai dirba, tašo ir suka, nevaliosi pašluoti, - teisinosi moterys.
Sios dvi apysakos vaizduoja šeimą kaip kiekvieno žmogaus gyvenimo tikslą siekiamybę. Petras, išėjęs ginti savo gimtinės, taip pat ėjo ginti ir savo /(500 ž.) šeimos, norėdamas užtikrinti Juozapotai laimingesnį gyvenimą. Juozapota, rizikavo savo gyvybe, tačiau vis tiek ėjo vyro ieškoti, nes tik šitaip ji galėjo save, kaip žmoną, išreikšti. Severja paaukojo savo meilę ir laimę tam, kad galėtų jaustis pilnaverte moterimi. Visa tai atskleidžia paprastą tiesą - be artimųjų žmogus yra niekas, jo buvimui būtinas ryšys su kitais žmonėmis.
(546 ž.)

Kas lemia žmogaus pasirinkimą?
Kiekvienam žmogui gyvenime reikia kažką rinktis, kažko atsisakyti, nors jo pasirinkimas priklauso nuo aplinkos, visuomenės, kitų žmonių, patį sprendimą žmogus išrenka pats. Nors būna sunku pasirinkti tinkamą kelią, tada žmogus paklauso kitų patarimo, bet galų gale gyvena taip, kaip jis nori.
Dažnai būna. kad aplinka ir visuomenė lemia žmogų susimąstyti ar nereikėtų jam pasikeisti. Ypač XX amžiuje žmonių elgesys priklauso nuo tais laikais vyravusios diktatūros, kuri darė psichologinę įtaką žmonėms, jie nežinojo kokiems būti: jautriais arba žiauriais, visuomenė visada turėjo rinktis. Tokį pavyzdį galima pamatyti Balio Sruogos kūrinyje „Dievų miškas", kai pagrindinis veikėjas patekęs į konclagerį turėjo rinktis: ar jam būti koks jis yra ir jį nužudys, ar tapti negailestingu, agresyviu ir turėti Šansą iggyventi. Nors jo pasirinkimą ir lėmė aplinka, bet patį sprendimą išsirinko jis pats. Daugelis galėtų pasakyti, jog aplinka ir visuomenė niekaip neveikia žmogų ir jo gyvenimą, žmonės kaip nori taip ir gyvena. Bet visais laikais visuomenė turi stereotipus, tai reiškia, jog žmogui reikia rinktis ar pritaikylis prie visuomenės arba ne. Todėl žmogaus asmeninis pasirinkimas priklauso nuo kitų žmonių ir aplinkos, kurioje jis gyvena.
Vaikai dažnai negali patys pasirinkti kelią į suaugusiųjų pasaulį nežinodami ko nori, tada tėvai padeda pasirinkti tinkamą kelią. Tėvų pagalba nevisada padeda vaikams todėl, kad tėvai dažnai tvirtina, jog jie geriau žino ką vaikams reikėtų išsirinkti ir nepritaria vaikų norams. Kaip ir gyvenime, taip ir literatūroje yra tokių pavyzdžių. Vinco Mykolaičio-Putino kūrinyje „Altorių šešėly" atskleidžiama tėvų įtaka vaikams. Pagrindinis veikėjas Vasaris, atsižvelgiant į tėvų norą, įstojo į seminariją, kur atrado poeto talentą. Daug metų jis kankinosi negalėdamas susieti poeto ir kunigo gyvenimą, bet negalėjo išeiti todėl, kad nenorėjo nuliūdinti tėvus. Nors jis padarė tai dėl tėvų, vis tiek šis sprendimas neigiamai paveikė visą jo gyvenimą. Kai kas galėtų tvirtinti, jog tėvai yra patyrę ir tikrai gali padėti savo vaikams arba gali tvirtinti, jog tėvai nedaro įtakos vaikų pasirinkimams. Bet gyvenime nevisada būna taip todėl, kad tėvai visada nori paveikti vaikus ir padėti jiems pasirinkti tinkamą kelią,
Dažnai būna, kad žmonių pergyvenimai dėl kitų, dėl tautos, dėl valstybės daro įtaką ištenkant ' gyvenimo kelią todėl, kad labiau pergyveno dėl savo Tėvynės, tautos. Jų pasirinkimą lemia jausmai, patriotizmas, vidiniai jausmai. Visiems žinomas Adolfas Hitleris - diktatorius, nacistų pradininkas, antrojo pasaulinio karo veikėjas - vaikystėje labai norėjo tapti menininku, jis labai stengiasi pasiekti savo tikslo - tai buvojo svajonė. Bet kaip pasikeitė Adolfo svajonė po Pirmojo pasaulinio karo, kai po Versalio konferencijos Vokietija buvo nuskriausta Tautų Lygos. Hitleris tapo žiauru, ketinančiu visiems atkeršyti ir įsigalėti visame pasaulyje. Jo patriotizmas padarė didelę įtaką išrenkiant gyvenimo kelią ir dabar jis žinomas kaip griežtas valdovas, o ne menininkas. Kai kas galėtų teigti, jog žmonių pergyvenimas negali padaryti įtakos pasirinkimams, bet Hitlerio pavyzdžiu tai aiškiai matoma, jog patriotizmas, jausmai gali pasikeisti gyvenimą. Tai reiškia, jog pergyvenimai dėl kitų gali lemti pasirinkimus.
Žmonėms sunku gyvenime kažką rinktis, tada jie pasiklauso kitų patarimų, atsižvelgia į aplinką, visuomenės nuomonę ir į savo jausmus. Norint pasirinkti, žmogų visada lemia kitie faktoriai, bet galutinį pasirinkimą daro pats žmogus.
1 2
3	
4	
5	
6	
7	
8	
9	
10	
11	
12	
13	
14	
15	
16	
17	
18	
19	
20	 21 22
23	
24	
25	
26	
27	
28	
29	
30	
31	
32	
33	
34	
(494 žodžiai) '

Kas lemia jauno žmogaus pasirinkimą?
Jaunas žmogus visada prieina tokį gyvenimo tarpsnį, kai jam reikia apsispręsti, pasirinkti gyvenimo kelią, ateitį. Tai neretai būna sunkus ir netgi lemiamas žingsnis žmogaus gyvenime, kurį paskatina skirtingi veiksniai.
Visų pirma jaunuolio pasirinkimui įtaką gali daryti tėvų valia. Jauną žmogų, kaip dar daug nepatyrusį gyvenime, tėvai dažnai pastūmėja eiti vienokia ar kitokia linkme. Tai atskleidžiama ir Vinco Mykolaičio - Putino psichologiniame romane „Altorių šešėly", kuriame Liudas Vasaris neturėdamas pašaukimo įstoja į dvasininkų seminariją ir taip vykdo tėvų norą. Visgi gyventi tik vykdant kitų primestą valią dažnai tampa didele kančia žmogui, nes kiekvienam norisi susikurti savo gyvenimą. Be to, kaip tai ir atsiskleidė romane „Altorių šešėly", tėvų noras kartais visiškai nesutampa su vaikų dvasiniais polinkiais: Liudas Vasaris buvo poetas, o įkvėpimo ir emocinės patirties įgyti, norint realizuoti savo talentą, jam buvo galima tik darant kunigui draudžiamus, netinkamus dalykus. Todėl du nesuderinami kunigo ir poeto keliai privedė jaunuolį prie ilgų vidinių kentėjimų. Taigi jauno žmogaus sprendimui ir gyvenimui tėvų noras ne visada padaro teigiamą įtaką.
Jaunuolio apsisprendimą taip pat gali lemti kito žmogaus pavyzdys. Jaunas žmogus dažnai ieško į ką lygiuotis ar pasiremti, todėl aplinkiniai neretai padaro nemažą įtaką individui. Romane „Altorių šešėly" Liudas Vasaris ilgai delsia, svarsto ir vis nepalieka kunigų luomo. Visgi apsispręsti padeda jo jaunų dienų simpatija Liucija, su kuria jis jaučiasi fataliai susijęs, ir jos asmeninė tragedija: daug išgyvenusi Liucija nusižudo. Liucijos dvasią visiškai palaužia žinia, kad klebonas Kimša, kurį ji visuomet laikė savo dėde, yra jos tėvas, todėl ji teigia gimusi iš nuodėmės ir per klaidą, kunigystė sužlugdo Liucijos gyvenimą, o ši drama atveria Liudui akis: jis pamato, kad dvasininkų luomas taip pat gali sugniuždyti ir jo paties gyvenimą bei talentą, todėl priima sprendimą palikti kunigų luomą. Jaunas žmogus dažnai lygina savo ir kitų gyvenimus, analizuodamas esamą padėtį ir ieškodamas išeities. Žmogui labai svarbus ir reikalingas bendravimas su artimu jo sielai žmogumi, o kartais tai net gali paakinti apsispręsti.
Jaunam žmogui įtaką gali padaryti ir aplinkinių netolerancija bei neatjauta. Žmogui sunkiu metu jį supančių žmonių susvetimėjimas dažnai vienaip ar kitaip paveikia individą, kuriam, priešingai, kaip tik reikia paramos. Tokia situacija vaizduojama ir Antano Vienuolio apsakyme „Paskenduolė", kuriame pagrindinė kūrinio veikėja Veronika nusprendžia pasiskandinti. Tokią išeitį Veronika pasirenka, kai ją nėščią palieka mylimasis, o sustabarėjusių tradicijų lietuviškame kaime būti vieniša motina - neapsakoma gėda. Nėščią vienišą merginą ima smerkti net draugai, niekas jai nesuteikia palaikymo, todėl šitaip Veronika visai palūžta ir ryžtasi nutraukti tiek savo, tiek savyje užsimezgusią gyvybę. Žmonių nenuovokumas, negebėjimas priimti kitokio žmogaus ir įsigilinti į kito padėties dramatiškumą neretai sugniuždo žmogų ir lemia vienokį ar kitokį jo sprendimą.
Jaunuolio gyvenime reikšmingą vaidmenį užima jausmai. Kadangi jaunam žmogui labai svarbi yra meilė, tai būtent ji dažnai ir paskatina priimti sprendimus, jaunas žmogus neretai pasižymi impulsyvumu, todėl savižudybė, nors ir ne visada, bet gali būti vienas iš jo pasirinktų kelių. Johano Volfgango Gėtės romane „Jaunojo Vertcrio kančios" būtent ir atskleidžiama romantiškos prigimties jaunuolio drama. Verteris, matydamas, kad jo mylimoji niekada negalės būti vien tik jo, nes yra ištekėjusi už kito, verčiau pasirenka mirtį nei / (500 i.) sielos kentėjimus, suvokiant asmeninę tragediją ir negebant pasiekti savo svajonės - meilės. Jaunas žmogus dažnai būna apimtas idealų, svajonių siekio ir neretai labiau vadovaujasi širdimi nei protu, todėl skaudžios realybės nuovoka kartais jaunuoliui padaro didelę įtaką.
Jauno žmogaus priimtų sprendimų priežastys yra įvairios, dažnai itin painios ir nulemtos labiau ne savo norų, o kitų daromos įtakos. Pasirinkimas yra svarbus žmogaus gyvenime, o padaryti esminiai žingsniai apsprendžia tolesnį individo likimą.
(565 i.)