Dažnai literatūroje kalbama apie meilę. Remdamiesi konkrečiais kūriniais pasvarstykite, kokia meilės samprata dažniausia lietuvių literatūroje.
Literatūra – tai mūsų realaus pasaulio projekcija. Tik jos dėka plačiau ir turiningiau suvokiame įvairių amžių ir tautų istoriją, sudarome įvairiapusiškesnę mūsų pačių gyvenimišką patirtį, tarsi gyvename daugybę gyvenimų, suartinančių mus su visų laikų pasauliu. Literatūra - tai patirtis. Įsisavindami šią sukauptą patirtį mes tobulėjame, suvokiame savo idealus, tikslus. Tik literatūra gali perduoti žmonijos dvasią, kuri kaip paveldas lieka ateinančioms kartoms. Literatūroje yra vaizduojami vidiniai žmogaus išgyvenimai, jausmai, kurių vienas svarbiausių - meilė.
Meilės kūrinių yra įvairių. Vaizduojama meilė šeimai, vaikams, moteriai, tėvynei, žemei, kūrybai ir t.t. Dažniausiai lietuvių literatūroje vaizduojama meilė tėvynei ir meilė asmeniui. Jau lietuvių tautosakoje atskleidžiama žmogaus pakylėta, didvyriška, pasiaukojanti meilė tėvynei ir rami, santūri, lyriška, supoetinta žmogaus meilė kitam žmogui. Lietuviai santūrūs, drovūs ir apie žmogaus asmeninius jausmus kalbėjo paslaptingai. Tokia tradicija tęsiama ir grožinėje lietuvių literatūroje.
Apie meilę tėvynei pirmiausia norėčiau pradėti kalbėti nuo žmogaus, kuris buvo labiausiai pasiaukojęs tautai. Tai – Vincas Kudirka. V. Kudirka parašė „Tautišką giesmę“. Kudirka siekė išauklėti tobulą žmogų - dorą, mylintį tėvynę ir savo artimą. Poetas sukūrė maldą tėvynei, prilygstančiai Dievui. Tėvynė suvokiama kaip visų motina, jos praeitis - didvyriška, o dabartis ir ateitis turi būti šviesi;  ji yra didvyrius, stiprius sūnus auginanti žemė. Viskas - Lietuva, Lietuvoj, Lietuvos, Lietuvai. V.Kudirka  ragino lietuvį likti lietuviu,  kreipė jo žvilgsnį į praeities didybę bei gimtos šalies grožį ir taip žadino meilę tėvynei Lietuvai. Jis  ragina vienytis ir dirbti vardan Lietuvos, žadina kilnius jausmus motinai, gimtajai žemei, skatina siekti tėvynės garbės(„Gražu, gražiau ir gražiausia“) . Kudirka savo eilėraščiuose ragina šviestis ir pasiaukojamai dirbti gimtojo krašto gerovei, ugdyti tautinį susipratimą, smerkiamas savanaudiškumas, išsižadėjimas tautinių interesų dėl “trupinėlio aukso, gardaus valgio šaukšto”, išsigandus galimų kliūčių ir sunkumų („Labora“).
Kalbėdami apie meilę tėvynei, negalime užmiršti lietuvių romantiko Maironio (Jono Mačiulio). Maironis sukūrė daug patriotinės lyrikos, kurios svarbiausia tema - Lietuvos praeitis.  Maironiui Lietuvos istorija tampa įkvėpimo šaltiniu ir skatina rašyti apie tuometinę, varganą Lietuvos padėtį. Jis meilę tėvynei reiškia panašiai kaip ir V. Kudirka - patriotiniais šūkiais, kvietimais dirbti tautai ir aukotis aukštiems idealams. Maironio lyrikos branduolį sudaro eilėraščiai apie Tėvynę. Jais poetas žadino lietuvių tautinę savimonę. Geriausiu pavyzdžiu patriotizmui skatinti žiloje senovėje Maironis poetizavo lietuvių kovas su kryžiuočiais, Vytautą Didijį, tvirtas pilis, kovas už laisvę. Jis aukštino tautines vertybes - kalbą, dainas, geltonkases lietuvaites, gražias sodybas ir darželius... Maironio eilėse regima ir puikių Lietuvos peizažų su charakteringais kraštovaizdžiais. Eilėraščių lyrinis subjektas jausmingai išsako meilę tėvynei. Ši meilė yra ir asmeniškas, ir tautą vienijantis aspektas. Tėvynė aukštinama ir tautos vardu. [”Graži tu mūsų, brangi tėvyne!”]. Maironis savo eilėraščiuose išreiškia susižavėjimą protėvių pasiaukojimu, tačiau jo kūryboje jau aptinkame  ir tokių  eilėraščių, kuriuose galima atrasti ir individualių, asmeninių jausmų. Maironis savo eilėraščiuose išreiškia ir meilę moteriai. Moterį poetas vaizduoja kaip tautinių savybių saugotoją, ją poetizuoja. Moteris – tyrumo simbolis.
Taigi grožinėje lietuvių literatūroje nuo meilės tėvynei pereinama prie žmogaus individualių išgyvenimų, meilės kitam žmogui, prie vyro ir moters meilės. 
Kalbant apie meilę žmogui, galėtume paminėti I. Šeiniaus „Kuprelį“ , kurio centre stovi nebe tautinė problema, bet asmeninė tragedija, šiuo atveju nelaimingos meilės istorija. Šeinius gyvenimo prasmę sieja su meile, lygindamas ją su ankstyvu pavasariu, žavinga brėkštančia aušra, su lakštingalos daina. Meilė - iš pradžių tai tik švelnus, vos pastebimas jausmų sąmyšis, keliantis malonų sutrikimą, vėliau perauganti į didžiulę, tyrą, galingą, viską užgožiančią meilę, kuri sukrečia  iki sielos gelmių, suvirpina slapčiausias širdies stygas, kurios suskamba nuostabiausiais ir spalvingiausiais muzikos akordais. Moteris – gyvenimo šviesulys. Meilė – tai varomoji jėga, kuri verčia mus judėti į priekį. Meilė - paprastai nelaiminga, bet išgyvenama stoiškai.  Veikėjai, išduoti mylimųjų, nuvilti svajonių apie amžinąją meilę, raminasi, kad gyvens  dėl kitų.
Nelaimingos meilės istoriją tęsia A. Vaičiulaitis romane „Valentina“. Pasakojama apie pirmąją meilę, jos teikiamą džiaugsmą ir liūdesį. Vaičiulaitis savo ištraukoje tradicinį požiūrį, kad meilei nėra kliūčių, apvertė: jaunuoliai veržiasi vienas prie kito ir vis dėl to nesuartėja, tačiau neprarandamas meilės romantiškumas, grožis. Meilės vaizdavimas po truputį keičiasi, pereinama prie aistros, kurstančios keistis. Čia galima paminėti V. M. Putino „ Altorių šešėly“. Pradedamas atidžiai tyrinėti lytiškumas, erotika, seksualumas. Moteris, matoma iš toli, idealizuojama (mato joje grožį, tylų liūdesį). Romano finale Liudas Vasaris sėda rašyti pareiškimą atsisakydamas kunigystės. Jis nusimeta taip ilgai varžiusius pančius, o tai padaryti jam padėjo Liudo gyvenimo kelyje sutiktos moterys: Liucė — nedrąsi jo jaunystės svajonė, sudvasintas Katedros Nepažįstamosios paveikslas, apgaubtas skaidrios aureolės, baronienė — ramstis pirmaisiais kunigavimo metais, ir Auksė — jau subrendusio vyro aistra.  
Meilės samprata keičiasi ir A. Škėmos „Baltoje drobulėje“. Garšva mato meilėje užsimiršimą, aistrą, jau atsiranda erotikos detalių, tačiau veikėjas dar sugeba aukotis dėl mylimo žmogaus. Ankstesni poetai vertino moters meilę, A. Škėmos romano personažas Garšva „vartoja „ moteris kaip sekso objektus bei priemones aštriau pajusti realybę ir apsirūpinti gyva medžiaga. Tradicinės vertybės – meilė, dorybė pralaimi, nes žmogus paprasčiausiai nepajėgia atlaikyti realybės smūgių.
Kai literatūroje pradedama kalbėti apie dvasinių vertybių nykimą, tai meilė desakralizuojama, niekinama. Keičiasi požiūris į moterį. Moteris vyrui ne tyrumo, dorybės simbolis. Moteris praranda garbę. Moters kasdienis gyvenimas kupinas nerimo, baimės, nuolatinio laukimo. Čia būtų galima paminėti V. Juknaitės „Stiklo šalį“. Meilė čia – arčiausias beprasmės egzistencijos pateisinimas. Vyrui nebesvarbi moteris, jis šaltas, uždaras, jam nerūpi tai, kas svarbu moteriai, nebėra artimų santykių. Kalbant apie kitokį požiūrį į moterį galima paminėti ir B. Vilimaitės kūrybą. Bitės Vilimaitės moters gyvenimas -  neišsipildęs, keistas, trapus. Išsiskiria rašytojos  J. Ivanauskaitės  (ypač jos kūrinyje „Ragana ir lietus“) meilės vertinimas. Tai kitokia, uždrausta meilė. Meilė tampa kūniško geidulio patenkinimu, ji gašli, brutali, žeminanti, apnuoginta.
Priartėjusi prie šiuolaikinės literatūros, dar norėčiau paminėti Justiną Marcinkevičių. Tai žmogus, kuris dar ir XX-XXI a. kalbėjo apie meilę tėvynei pakiliai, jausmingai. Justino Marcinkevičiaus kūryboje išaukštinama tėvynės, gimtosios kalbos bei žmogaus dvasios svarba. Juk gimtasis kraštas – tai neatskiriama žmogaus dalis, tai mažas lopinėlis širdyje. Poetas teigia, jog mūsų kiekvieno pareiga – suprasti ne tik žmogų, bet ir tėvynę.  Kiekviena būtybė save atranda tik per tautą, jos kalbą, kultūrą, tradicijas. Todėl poetas savo kūryboje daug kalba apie meilę tėvynei, jos svarbą ir prasmę gyvenime.
Justino Marcinkevičiaus eilėse tėvynė – tai gimtasis kraštas, kalba, žemė, duona, saulė, meilė, darbas... Tėvynės jausmas iškyla iš gimtinės jausmo, nes meilė tėvynei prasideda nuo meilės mažyčiam žemės lopinėliui, kuriame įspaustos tėvo pėdos. Tačiau poetui nesvetima ir asmeninė žmogaus laimė ir tai atskleidžiama dramoje “Mažvydas”. Pagrindinis veikėjas - Mažvydas -  žmogus, draskomas prieštaringų jausmų, ką pasirinkti: ar  pareigą tėvynei, ar  asmeninę laimę.
Taigi, kaip matome, meilės samprata lietuvių literatūroje kito. Nuo poetinės meilės tėvynei ir drovių užuominų apie bundančią širdį, pereinama prie kūniškų instinktų patenkinimo ir  gašlios, brutalios meilės žmogui. Meilės  ir žmogaus samprata kinta dėl besikeičiančių visuomenės vertybių, tačiau meilės romanų populiarumas vis dėlto rodo, kad žmonės ilgisi romantiškos, nežemiškos, bet tikros aistringos meilės.