Faustiškoji kultūra
Faustiškosios kultūros pasaulis kontrastuoja ir su apoloniškąja giedra, ir su magiškosios kultūros neistoriškumu. Ir  kontrastuoja, visų pirma, savo istoriškumu, kurį junta kiekvienas tos kultūros atstovas. „Kiekvieno žmogaus pasaulis yra mikrokosmosas, kuriame atsispindi ir realusis pasaulis, ir visos didžiosios istorines epochos. <...> Kiekviename iš mūsų vyksta tas vidinio šviesėjimo procesas, vedantis į gylį - į praėjusių laikų, o kartu ir savo paties gelmę <...>. Savajame sielos gyvenime žmogus pajunta istorinių pasaulio įvykių realumą ir didingumą, išgyvena istorinius likimus kaip savo. Tai padeda pajusti, kokia yra skurdi tikrovė, kurioje jis gyvena, ir padeda nugalėti tą skurdumą" (Berdiajev. 1990. 67).
Faustiškoji kultūra pradėjo formuotis X a. atsirandant romantiškajam stiliui (Spengler, 1993. 53). Taigi, apoloniškojo ir faustiškojo pradų susitikimas įvyko apie 1000 metus, ir faustiškosios kultūros tūkstantmetis yra palikęs daug atgarsių „Metų" sonetuose. Visų pirma, jis yra susijęs su krikščionybe, kuri „nepaprastai istoriška" (Berdiajev. 1990, 53). Žmogiškosios egzistencijos sutemos gaubia subjektą, pakeisdamos Antikos svaigumą ir budistinę nirvaną. Apskritai, V. Mačernio kūryboje faustiškoji kultūta ryškėja su esminėm savo egzistencinėm problemom: pažinimo, Dievo, laisvės, kovos, kūrybos, meilės. Kai kurie jos aspektai jau buvo analizuoti kituose straipsniuose, šiame norima paryškinti keletą esminių faustiškojo buvimo pasaulyje bruožų.
Svarbiausias subjekto pasirinktas vaidmuo yra kekleivio, amžinojo piligrimo. Tai jo pasmerktumas ar savanoriškai pasirinkta dalia? Regis, artimesnis antrasis variantas, nors akcentuojamas ir kelionės fatališkumas. Ką žada subjektui kelionė? Kaip teigia M. Eliade, „bet koks kelias gali simbolizuoti „gyvenimo kelią", o bet koks ėjimas – „maldingą kelionę". 
Žygi į pasaulio centrą. Jei turėti namus reiškia, kad žmogus užima pastovią situaciją pasaulyje, tie, kurie atsisakė „namų" - maldininkai ir asketai- savo ėjimu, nuolatiniu ėjimu išsako troškimą palikti pasaulį, išsižadėti bet kokios situacijos pasaulyje" (Eliade, 1997. 129-130).
Į kokį centrą eina „Metų" sonetų subjektas'' Kur ir kada ryškėja Savasties simboliai (C. G. Jungo terminas) pasaulio erdvėje?
Su subjekto kelionės programa yra susijusios šios figūros: kalnai, dykuma, smuklė, arena, aikštė, ringas, scena. Vietos, kur galima sustoti. Jos skirtingai konotuojamos. Sakykim, įkopimas į kalnų viršūnes yra sankcija, atlyginimas už kančią ir ieškojimus: „Viršūnė ta, kurios pasiekei, /Matuojasi vienatvės valandom" (6 "Rudens" sonetas, p. 54) Galima numanyti kalnų metaforą atėjus iš F. Nietzche's kūrybos - ten nuolatos skamba kvietimas į kalnus, į jų laisvą ir palaimingą būtį. Kalnai V. Mačernio kūryboje reiškia būties atvirumą, jie yra tapę „aukštųjų akimirkų" metafora, viena iš svarbiausiųjų faustiškajai sielai išsakyti. Dykuma yra pažinimo ir trokštamos transcendencijos vieta, o smuklė reiškia nuopuolį, nuklydimą į pačią buvimo periferiją.
O. Spengleris yra rašęs apie faustiškojo žmogaus troškimą išgyventi pasaulį kaip gelmę: „Begalinė erdvė yra vakarietiškos sielos idealas" (Spengler. 1993, 338). N. Berdiajavo mintys apie krikščioniškąjį pasaulėvaizdį tinka visam visam faustiškajam pasauliui: „nuolat atsiskleidžia toliai, atsiveria dangaus kupolas, ir šis veržimasis į tolį kuria istorijos dinamizmą" (Berdiajev, 1990, 28). V. Mačernio kūryboje nuolat ieškoma simbolių pasaulio gelmei išgyventi, pastebima nuolatinė ekspansija ir į išorinį pasaulį, ir į savo sielos gelmes: „Man patiko tik vandenys gilūs" (4„Žiemos" sonetas, p. 79), kuriuos atitinka subjekto siela, taip pat gili ir liūdna. Subjektą traukia „Plataus gyvenimo gilieji slėpiniai" (41 „Žiemos" sonetas). 19 „Rudens" sonete gelmė asocijuojasi su ateitimi. 36A ir 36B „Žiemos" sonetuose iliuzijų pasaulį norima išplėsti iki begalybės, o 24 „Žiemos" sonete - patirti skausmą iki didžiausių jo gelmių. Einama į miško tankmes, į jos gylį ir pirmapradiškumą, o kartu ir į savąją vienatvę (20 „Rudens" sonetas).
Su faustiškosios sielos ekspansija yra susijęs subjekto noras nugalėti, pavergti, užkariauti. Faustiškasis buvimas yra aktyvus, kovojantis, veiklus ir tuo kontrastuojantis su nirvanos laukimu ir beaistre apoloniškojo žmogaus sielos ramybe. „Faustiškoji kultūra yra valios kultūra" (Spengler, 1993,489). A. Šopenhaueris pasaulį yra suvokęs kaip valią, judėjimą, jėgą, kryptį... „Metų" sonetuose dažnai nubunda faustiškasis instinktas - veiklus, valingas, kai gyventi reiškia kovoti, nugalėti, pasiekti... Nubunda ir nugalėtojo žiaurumas, pajustas trypiant geltonus anemonų žiedus (12 „Rudens" sonetas). Iš „Vizijų" yra perimtas siekimas vesti ir vadovauti - per kūrybą, per dieviškos kilmės prometėjišką ugnį:
Liūdesys atėjo pas mane kaip vėjas naktį
Prie apleisto bokšto, stovinčio tarp vienišų laukų, 
Ir įsiutęs ėmė mano sielą plėšyt, plakti 
Tartum seną vėliavą, nublukusią ir be ženklų.
(12 „Žiemos" sonetas, p. 87)
Subjektas jaučiasi esąs prie bokšto, t. y. turintis valdžios ir vadovavimo modalumus, nes ir pats bokštas yra valdžios ir pakilimo virš kasdienybes simbolis (Becher, 1995, 39). Pati pažinimo galimybė  pradžiugina subjekto sielą, ji tampa vėliava esamiems kelyje, leidžia jiems nugalėti depresines būsenas - liūdesį , neviltį.
Subjektas dažnai renkasi tematinius vaidmenis, kuriuose A. Šopenhauerio žodžiais, ypač koncentruojasi „valia gyventi". Vaidmenyse ji objektyvizuojasi ir „savo skirtingas puses per žmonių giminės savybes, aistras, paklydimus ir pranašumus" (Chopenhauer, 1995, 270). Savo „Metų" subjektą V. Mačernis dažnai kuria kaip išskirtinę asmenybę, kaip genijų su jo didžiule valia kitai - nekasdieniškajai, aukštesniajai egzistencijai, ir kiti vaidmenys - Don Kichotas, Donžuanas, viduramžių alchemikas ar atsiskyrėlis – visi  jie ribinės prigimties žmonės, nekasdieniškojo buvimo riteriai. Labai vieniši yra visi faustiškosios kultūros personažai.
Itin dažna subjekto kelionės naktyje situacija. „Vizijų" naktis yra tamsi ir grėsminga, sonetų cikle ji turi kontraversiškų prasmių, galinti turėti savąją šviesą. Bet dažniausiai tai faustiškoji naktis - didžiųjų klausimų ir egzistencinio nerimo metas, refleksijų ir savianalizės laikas. Kartu ir depresinių būsenų laikas. „Pirmąją" viziją primena 7 „Rudens" sonetas - subjekto išbudimas vidurnaktyje: „Vidurnaktį dažnai / Aš pabundu. / Kada keistai, keistai / Visuos namuos tylu" (p. 55). Iš „Vizijų" subjektas yra perėmęs vienišo svajotojo vaidmenį, kai naktis yra būdravimo metas, teikiantis galimybę skverbtis į savąją egzistenciją, į pasaulio sąrangos paslaptis, ieškoti būties pradmenų. Naktis dažniausiai yra susijusi su pažinimo troškimu: „Ten, kur tamsybė gaivi viešpatauja, / Vėlei, būties pradmenų pašvęsta. / Gims ji ateinančiam rytui iš nauio" (17 „Rudens" sonetas, p. 65). Sonetuose pajustas momentas kaip naktį erdvė nugali materiją – „Toji pilkuma, pasaulį gabalan suliejus" (26 „Žiemos" sonetas, p 101).
Bet naktis turi ir mirties prasmę - subjekto kelionė baigiasi išėjimu į „amžiną naktį" (3 „Pavasario" sonetas). Žmogiškoji egzistencija skleidžiasi nuolatinėje akistatoje su mirtimi. Pati būtis atsiskleidžia kaip praeinamybė, o subjekto egzistencija - kaip nuolatinis tapsmas. Pasaulio ir žmogaus laikinumas, praeinamybė atsiveria kaip skaudžiausia patirtis: „Many viskas taip greitai miršta, kinta, bėga" (25 „Žiemos" sonetas, p. 122). „Praeinanti yra kiekviena mintis, kiekvienas tikėjimas, kiekvienas mokslas" (Spengler, 1995,329).
Sonetuose reflektuojama praeinamybės prasmė, pajusta pasaulio būties prasmingumo stoka. Žmogui skirtas laikas - jo esamybė, kuriai reikia suteikti prasmę. Buvimas suvokiamas kaip savo paties  prasmingas tapsmas. Faustiškasis buvimas yra pilnas sąmoningumo ir nuolatinio savęs stebėjimo, kupinas refleksijų, išvadų, peripetijų, sąžinės graužaties. Faustiškoji etika paremta nuolatiniu savęs tobulinimu. Sudėtingoje savęs refleksijoje ryškėja sielos problema - ji dažnai tampa atskiro soneto subjektu.  Daug kalbama apie sielos gyvenimą, apie jos būsenas. Daugiausia jos yra disforinės (sopulys, nuovargis, kančia). Subjekto siela dažnai tampa arena įvairių pradų susikirtimo, slapčiausių būsenų, jos pačios dualizmo vieta. Akcentuojamas sielos alkis ir nemirtingumo geismas (12 „Rudens" sonetas), jautrumas („Mano siela kaip membrana" -19 „Žiemos" sonetas), kalbama apie jos nuolatinį keitimąsi, ligą („Mano siela šiandien sunkiai serga, / Degdama vienatvės liūdesio karščiu" (21 „Rudens" sonetas, p. 69), apie jos mirties troškimą ir - su autoironija - apie jos mirtį (1 „Vasaros" sonetas). Minimas sielos išdidumas, noras būti šalia dievų  ir drauge jos žiaurumas, žvėriškumas, nuopuolis ir atgaila V. Mačernio lyrikoje siela yra trokštančioji: „Vaizdinys, kad žmogus turi visuminę sielą", „trokštantįjį aš", per visą Antikos (tiksliau, graikų Antikos) laikotarpį, rutuliojosi lygiai taip pat, kaip ir įsitikinimas, kad kūnas ir siela kartu sudaro žmogų" (Europos mentaliteto istorija, 1998,131):
Savo sielą, alkaną kaip žvėrį.
Maitinu geriausiais žemės vaisiais:
Mokslu ir menu: tegu ji gėris
Spalvomis ir tonais įkvėptaisiais.

Leidžiu jai ištvirkt ir atgailoti.
Užsivilkus aštrią ašutinę.
Bet aš negaliu niekuo pasotint
Tos panteros, alkanos, laukinės.

Kūno narve ji nervingai vaikšto.
Amžinybės sau kaip grobio geisdama.
Ilgis saulės nužertųjų aikščių
Kur galėtų nemirtinga ir laisva, 
Meilės šoky suktis su dievais kartu, 
Trypiant žiedus anemonų geltonų.
12 „Rudens" sonetas, p 60.
Sielos atgaila, užsivilkus aštrią ašutinę, yra viduramžiška: „Vėlyvaisiais viduramžiais galima kalbėti apie religinį liguistą potraukį kūniškajai kančiai, kurios tikslas buvo bausti save už nuodėmes (atgaila) ir supanašėti su Dievo sūnumi: tai buvo daroma sielos labui - stengtasi apsivalyti ir priartėti prie Dievo <...>. Tam tikrais apsivalymo būdais (katharsis ir askesis) sielą įmanoma išvaduoti iš nuodėmingo kūno" (Europos mentaliteto istorija, 1998, 134-138). „Metų" subjekto siela pažįsta ir askezę, ir katarsį.Ir paties subjekto, ir jo sielos vaidmenyse kartojasi dvi izotopijos: kančios, skausmo, nuodėmės ir - džiaugsmo, pergalės, šventės, žaidimų. Gyvenimo pilnatvės jausmą teikia ir euforinės būsenos, ir jų praradimas: „Kaip gera jausti viltį, laimę ir paguodą./ Kaip išganinga, jų netekus, laukti ir kentėti" (37D „Žiemos" sonetas, p. 112).
Ieškant galimybių žmogaus egzistencijai įprasminti, kūryba iškyla kaip svarbiausias modusas. Jau „Vizijose" nusakyta subjekto laimėjimo pasaulyje formulė - nerimą paversti kūryba, kuri yra pirmoji ir svarbiausioji prasmingos egzistencijos galimybė. Nerimas verčia subjektą palikti namus ir gena jį pasaulio erdvėmis:
Man neramu. Aš savo nerimą bandau
Išreikšti žodžiais ir poezijos vaizdais.
Bet neišreikštas nerimas nešt dar sunkiau -
Be žodžių man sunku, bet dar sunkiau su jais.
25 „Žiemos" sonetas
Pastovioje nerimo atmosferoje, kurioje gyvena sonetų ciklo subjektas, atsiranda. tiesiog išprovokuojamas kūrybos poreikis. Gamtos refleksija, pasaulio ir savęs pažinimas virsta ir sąmoningai verčiami kūryba: „Norėčiau jums kaip knygą iš pradžios atskleisti / Save ir visa perskaityti ištisai" (28 „Žiemos" sonetas, p 103): „Išgyventa skamba vėlei/ Kaip rudens- žiemos sonetai" (19 „Žiemos" sonetas) .„Metų" sonetuose pastebima ypatinga gyvenimo ir kūrybos paralelė ir santarve, apie kurią yra kalbėjęs D. Maingueneau: „Kūrėjo gyvenimas skleidžiasi priklausomai nuo tos savo dalies, kurios pareikalavo jau sukurtas, kuriamas ar sumanytas kūrinys O kūrinys mainais remiasi iš tos egzistencijos, kurią jis jau išgyvena" (Maingueneau, 1998, 52).
Kova su kasdienybe, su žemiškuoju savo buvimu - nuolatinis subjekto rūpestis ir pastanga. Kasdienybės neigimas vėlgi yra atėjęs iš egzistencinės filosofijos kūrėjų raštų. Kasdienybėje žmogus gyvena savęs nejausdamas, nereflektuodamas, uždaras pasauliui, kasdieniškoji egzistencija, čia - būtis (M. Heideggerio sąvoka) užkerta kelią būties atvirumui, mačerniškoms aukštosioms akimirkoms. Visoje V. Mačernio kūryboje juntama nuasmeninto likimo baimė, todėl priešinamasi gyvenimo avanscenų jaukumui - viskam, kas yra lengva ir patogu. Faustiškąją sielos dualizmo problemą (kai traukia ir žemė, ir žvaigždynai) V. Mačernio lyrikos subjektas be kompromisų yra išsprendęs žvaigždynų naudai. Amžinybė jam yra grobis, kurią siekiama atimti iš dievų, bet jos siekiama žemėje. Svarbiausi pasirinkti subjekto tematiniai vaidmenys - Don Kichotas ir Don Žuanas. Abu jie yra žemės žmonės, joje siekiantys įamžinti ir įprasminti savąją egzistenciją, joje siekiantys savosios lemties išsipildymo.
Būties gryninimo, jos autentizavimo paradigma sonetuose yra nuolatinė ir todėl neišvengiamai iškyla laisvės problema. Subjektas siekia būti laisvas nuo pasaulio kaip žemosios būties pakopos, rinkdamasis kovą ir kūrybą. Ir jis sukyla prieš Dievą, norėdamas būti ne tik Dievo, bet ir pasaulio vaiku:
Neatimki, Dieve, iš manęs klydimo teisės. 
Noriu pats surasti savo kelią 
Lig tavęs gal taip ir niekad neateisiu, 
Bet aš trokštu pats patirt, kaip gelia

Klaidoje širdis...Aš baisiai noriu nusidėti
 Ir palikti tuščią tavo rojų. 
Tik patyręs nupuolimo vargą kietą,
 Vėlei imsiu sekt patarimu tavuoju.
29 „Žiemos" sonetas
Laikinoje žemiškoje egzistencijoje maksimaliai norima pasinaudoti savąja laisve, nujaučiant visą jos tragizmą, vedantį į nuopuolį, nuodėmę, į nutolimą nuo dieviškųjų šaltinių. Subjektas nebijo žemiškojoje kelionėje likti be vado. Jis nori būti svarbus Dievo akivaizdoje. Būdamas laisvas jis nori patirti Savasties stebuklą, faustiškojo žmogaus dalią, pasilikdamas amžinojo sugrįžimo pas dangiškąjį tėvą galimybę.
„Metų" sonetuose justi stoka būtį vienijančių simbolių. Pasaulio istorija ir kultūra, po kurias žvalgomasi, neiškyla tokia koncentruota ir harmoninga, įrašyta į vientisą laiko tėkmę kaip agrarinė kultūra „Vizijose", o jos personažai, nors ir apdovanoti didele „valia gyventi" yra destruktyvūs.
A. Camus absurdo pasaulį yra apibūdinęs kaip pasaulį be Dievo, kurį „užpildo aiškiai mąstantys ir nebeturintys vilties žmonės" (Camus, 1997,75). V. Mačernio pasaulis nėra pasaulis be Dievo, o jo subjektas nėra absurdo pasaulio personažas. Jis turi amžinybės, visų pirma, žemiškosios, jausmą ir tik dėl jos gyvena. Pasaulis yra žėrintis vaizdiniais, viliojantis iliuzijomis, jis kupinas vyksmo, priešybių, alternatyvų. Bet juntamas būties paradoksalumas ir absurdas, retkarčiais priartėjama prie absurdo situacijos, kurioje slypi „didžiulis absoliuto ir vienovės geismas ir negalimumas apriboti šio pasaulio vienu racionaliu ir protingu principu" (Camus, 1997,44). Ir tada atsiranda ironija, liudijanti netikrumo pasauliui jausmą, subjekto silpnumą, jo nutolimą nuo savęs paties, tapimą savo refleksijų objektu. Ironiškoji distancija lydi kiekvieną subjekto programą - kovos, kūrybos, pažinimo. Ji dar labiau išryškės tolimesnėje V. Mačernio kūryboje, ypač nebaigtuose cikluose „Songs of Myself' bei „Žmogiškoji komedija".