Elegija Jonui Biliūnui
Petras Venslova
Apsakymas
Edmudo žiauberio iliustracija

Visą naktį tyliai snigo. Balta puri masė neskubėdama leidosi ir leidosi iš dangaus. Už lango ramiai ošė eglės, naktis nuo sniego baltumo blyško ir šviesėjo, nyko keliai ir kelučiai, namai palaimingai niūksojo, apsigobę baltomis skaromis.
Jis prabudo nuo ramumos — iš vakaro kalnuose daužėsi vėjas. Prabudo ir ilgai žiūrėjo pro langą. Tatrų kalnai šventė sniego šventę. Krustelėjo kažkas iš vaikystės. Sustojo gelugerkly. Šiltas, sprangus gumulėlis. Jam pasidarė iki skausmo gera. Ir graudu. . .
Snigo taip šventiškai oriai, laip palengva. Ir atrodė jam, kad sninga visur: sninga čia, Zakopanėj, sninga Leipcige, sninga Ciuriche, sninga jo gimtuosiuose Niūronyse.
Begarsis sniego kritimas, ramus ir lėtas eglių alsavimas.
Ir jis jau ne svetimoj, šaltoj Galicijoj, o gimtajame sodžiuje. Pats viduvasaris. Dieve, kada tai buvo? — plyksteli dar sąmonėj blaivi mintis. Bet tuoj pat gęsta. Maži balti debesėliai, kaip romiai ėdančios baltos avelės. Miškas tarsi apsvaigęs: nei ošimo, nei paukščių giedojimo. Aplink jj marguliuoja javais apsėti laukai: čiužena pabalę rugiai, nusvarinę žemyn sunkias savo galvas, žaliuoja vasarojus, žydi grikiai. Ore nei vieno balso, nei vieno šauksmo. Tik toli, Šventosios pakraščiuose, rėkauja žąsys, rauda piemenų rageliai. . .
Ir eina jis per tuos laukus. O greta jo — motutė. Žila žilutėlė, liūdnom užgesusiom akim. Bet šypsosi. Glosto jam gilvą ranka ir šypsosi. Brenda jie per javus, brenda, o nematyt nei galo, nei krašto. Tolumoje kaip niūkso miškas, taip niūkso. O javų kvepejimas, o rugiagėlių dangiškas mėlynumas. . .
Jis kažko nori paklausti motutės, bet nedrįsta. Labai ji jau susimąsčius.
Tik staiga iš miško išlenda ilgi tamsūs šešėliai, plačiai uždengia šviesų javų lauką ir tarsi nutrūkę juodi žirgai greitai greitai artėja prie jų. Apsidairo — motutės nebėr. Jis vienas. O tamsus šaltas šešėlis jau čia pat. Apsisuka ir lekia,. kiek įkabindamas. Krūtinę plėšo skausmas, pakerta kojas. Ir jis puola, plačiai apglėbdamas geltonus rugius, jų nunokusias šiurkščias varpas. . .
Į rytą liovėsi snigti. Dangus paaukštėjo. Pietryčiuose virš horizonto pakibo dslčia. Plona ir riesta tarsi dalgis. Slinko slinko, kol užkrito už kalnų.
Kai jis pabudo, Julija jau brazdėjo gretimam. kambary. Pro durų plyšį ant grindų išsitiesusi gulėjo geltona šviesos juostelė. Užuodė baltos kavos, šviežių bandelių kvapą.
Langai pamažu mėlo. Jis jau matė po sniegą tupsinčias egles. Jų ilgos nulinkusios šakos nusvirusios iki pat žemės. Matė kitoj gatvės pusėj apsnigtus namus. Matė mėlstančio dangaus fone tamsias dūmų sruogas...
Ir vėl kažkas šventiško įsliuogė į sielą.
Jis prisiminė vaikystės žiemas. Advento metu anksti rytą pamainomis eidavo nevalgę rarotų. Tąsyk jam su seserim Uliute išpuolė. Šarmotas žiemos rytas, girgžda po kojomis sušalęs sniegas. . . Ir reikėjo jiems pereiti baisųjj Piestupį. Visko apie tą Piestupį žmonės pasakodavo. Tik nieko gero. Plaukai stodavosi ant galvos, ir šiurpuliai kratė kūną, tų kalbų besiklausant. . .
Dabar jis šypsosi, prisiminęs, kaip tą ankstyvą žiemos rytą jie susitiko baitą aukštą vaiduoklį. O tąsyk kiek baimės būta. . .
Vienas po kito gema vaikystės prisiminimai. Ir tokie balti ir skaidrūs, kaip brėkštančio ryto oras. Ir neišnyksta. Vaikšto po Pžečnicos gatvę, braido aplink namą per gilų purų sniegą, parimsta čia pat už lango baltaskarėmis eglėmis. Štai šitoji tikrai kažkuo panaši į jo krikšto močią, į gerąją krikšto močią, kuri vaišindavo jį obuoliais, o vėliau mirė, ir jis su motina sėdėjo jo. pirkioje ant lovos, o ūsuoti vyrai ir liūdnaveidės moterys giedojo aukštais skambiais balsais, ir plaukiojo po kambarį graudi, maloni giesmės rauda. O štai čia stovi žąsų piemuo Joniukas, užsimaukšlinęs ant akių žieminę kepurę — tėvelio, kurs žuvo Amerikoje. Ten toliau kūprina Petras Sabaliūnas iš Pavarių, sūnaus išvarytas; ubagauti. ..
Jis ir pats nepajunta, kaip mintimis vėl atsiduria gimtajame sodžiuje. Glaudžiu ratu ,jį supa artimieji, kaimynai, šiaip pažįstami žmonės. Kažką kalba, šypsosi, drovėdamiesi spaudžia jam ranką. Kiti jau mirę, apgiedoti, palaidoti. . .
Kai Julija įėjo į kambarį, nešina padėklėliu, ant kurio garavo kava, rudavo gražiai paskrudę bandelės, jis sėdėjo lovoje ir šyosojosi. Julija nustebo — seniai buvo mačiusi besišypsantį.
Pusryčiai! — ji pastatė padėklėlį ant kėdės.
Atrodo, kad tik dabar atitoko iš savo minčių,
tik dabar pamatė žmoną, jos baltą veido ovalą, tvarkingai sušukuotus plaukus, jos kuklią bet gražiai pasiūtą tamsią suknelę. . .
Julija vis dar stebėjo jo veidą. Jame giedra ir žvalumas.
—	Kaip temperatūra? — paklausė ji.
—	Nieko, — atsakė, raikydamas bandelę ir storai tepdamas sviestu.
Julija pridėjo ranką jam prie kaktos. Kokie 37,8°, nusprendė ji. Prisėdo ant lovos. Staiga šoktelėjo blausi viltis — gal dar pasveiks. Taip godžiai valgo. Juk ne kartą daktarai pranašavo mirtį, o jis sau gyvena, ir tiek.. .
—	Lietuvoje buvau. Niūronyse. Ir naktį, ir dabar. . .
Ak, štai kodėl jo veidas nušvitęs, suprato ji. Tik staiga kažkas baugus vienai akimirkai užtemdė jos sąmonę.
—	Kažin, ar dar kada nors sugrįšiu Lietuvon? Ar dar kada nors vaikščiosiu Šventosios skardžiais? Dieve dieve, kaip pasiilgau gimtųjų vietų...
—	Pasveiksi ir sugrįši, — sako ji žvaliai. Bet kaip sunku tai ištarti — tas baugus stovi čia pat, netoliese... 
—	O kaip nusibodo šita užkeikta skylė — Zakopanė. Geriau jau Lietuvoj numirti. . .
—	Kam taip kalbi? Juk pats žinai, kad netiesą sakai. . .
Pro baltas eglių viršūnes išsirita saulė. Sukdamasi šokčioja ant šakų, palengva kyla aukštyn Snieguoti kalnai paraudonuoja, nutįsta ilgi tamsmėlyniai šešėliai. Eglės stovi tarsi jaunosios su nuometais. Kambaryje sklando aukso spalvos šviesa.
Bet viskas iki skausmo jam primena gimtinę. Virpčiojantis saulės rutulys, ilgašakės eglės, tamsmėlyniai šešėliai. Ir netgi paraudę snieguotos kalnų viršūnės. Netgi aukso spalva kambaryje. . .
—	Greičiau ateitų vasara. Sugrįžtumėm Lietuvon. Ir daugiau niekur iš ten... Ten ir numirti būtų lengviau...
Julija žiūri j jį susirūpinusiu veidu. Niekados anksčiau tiek nekalbėdavo apie Lietuvą. Kodėl gi dabar pradėjo kamuoti desiderium patriae? Ir vėl tas baugus artėja prie jos. . .
Gretimam kambary kažkus kostelėjo.
—	Mano pacientai! Iš pat ankstyvo ryto. . .
Sudėjo viską ant nadėklėlio Ir išsiskubino pro duris. Netrukus pasigirdo balsai: jos, malonus, krūtininis, ir duslokas vyriškas. Ėmė tarškėti instrumentai.
Jei ne šita moteris, manęs jau nebūtų, mąstė jis. Ji ne tik slaugo, ne tik valgį gamina. Kai ji šalia, aš atgaunu jėgas, mano paliegusi siela stiprėja ir vėl panorsta gyventi. . . Vienatvė nedrįsta prisiartinti prie manęs. Vėl prisimenu, kad esu atsakingas ne tik už save. . . Iš kur joje tiek stiprybės? Vis bėga ir bėga. . . Niekados nemačiau jos liūdno veido. Netgi sunkiausiomis minutėmis ji šypsosi. Šypsosi, sukandusi dantis. . . O kas jos laukia? Liūdna jaunos našlės dalia. . . Ji tą žino, žino dar geriau, nei aš. Ir nė vieno priekaišto, nė vieno sunkaus žodžio. . . Kasdieninis kapeikų skaičiavimas. Kaip tai žemina jį! . . Užmiršti savo svajones, savo siekius, važiuoti paskui sergantį vyrą, tupinėti -apie jį . .
Treji metai kaip vedę. O visą džiaugsmą surijo mano liga, išsiskyrimai. Aš Ciuriche, ji Charkove, aš Lietuvoj, ji Berlyne, aš Niūronyse, ji Kaune. .. Kiek čia kartu gyventa? . . Bet visą laiką mūsų sielos jautė viena kitą.
Ir jis prisiminė tą lietingą gegužę Niūronyse, kai keletą dienų lijo nuo ryto lig vakaro, o ji sėdėjo kambary ir niekur negalėjo išeiti. Aptiko tąsyk tą gražų lenkišką eilėraštį ir užrašė ant atvirlaiškio jai į Kauną. . Kambario tyloje, padalytoje saulės juostomis, nuvilnija prikimęs balsas:
Rozlączeni — lecz jedno o drugim pamięta:
Pomiędzy nami lata bialy goląb smutku
I nosi ciągle wiesci. Wiem, kiedy w ogrodku,
Wiem, kiedy placzesz w cichej komnacie
zamknięta. . ,
Taip, jame esama to, ką jie abu jaučia, bet apie ką mažai kalba. O vis dėlto jis žino — tas sielų ryšys neleidžia jam nužengti į mirties bedugnę, . .
Ne kartą ėjo bedugnės krantu. Ir atrodė, kad jaučia paslaptingą Jos alsavimą, Jos galingų sparnų plazdėjimą. Bet iš kažkur atsirasdavo jėgų, ir jis grįždavo pas žmones, grįždavo gyveniman. . .
Dar daug jis turi padaryti. Labai daug. Net sapnuoja tai. Bet prakeiktas silpnumas. Melancholija. Gyvenimas reikalauja už kiekvieną dieną atsilyginti darbu. O jis negali. Gimsta mintys, jausmai ardo krūtinę. Bet jie netampa kūnu. . . Jis bejėgis. O, kaip siela nekenčia to silpnumo, nekenčia tuščių dienų! .
Štai jau visas pusmetis nieko nerašo. Kaip biržely baigė „Liūdną pasaką", taip ir kamuojasi. Tuščiai kamuojasi. Daug jėgų pareikalavo šitas kūrinys. Daug. Jo silpnų, kasdien senkančių jėgų, Bet jam negaila. Jo blėstanti gyvybė išaugino gražią gėlę. Jeigu jis ir milžino sveikatą turėtų, ją visą atiduotų literatūrai. . . Bei. . .
Matyt, reikia postūmio — kad atsitiktų kas nors labai gera arba labai baisaus. Kaip tąsyk, kai Berlyne mirė Povilas Višinskis. Ta mirtis jį tarytum perspėjo: jeigu nori ką nors daryti, daryk tuoj pat, nedelsdamas. Nes ir tavo valanda gal jau ne už kalnų. Jis metė gulėti ir ėmėsi plunksnos. . .
Taip geriausias draugas dar kartą pareikalavo, kad jis rašytų.
Povilo vietoje atsirado tuštuma. Ir niekas jos negalėjo užpildyti. Gal tik „Ubagas", „Brisiaus galas", „Liūdna pasaka"...
O kas gi galėtų būti tas gerasis postūmis? — mąstė jis, arčiau lovos prisitrdukdamas lengvą trikojį staliuką. Jis jau nieko nebesitiki iš gyvenimo. Gal tik kelių migrografo ranka prirašytų puslapių. Netgi mažytė kvaila viltis, kad jis pasveiks, galutinai išnyko. Pastoviai aukšta temperatūra. Plaučiai jau ne plaučiai, o irstanti skepeta. . . Bet jam niekuomet nekilo noras pasiduoti mirčiai. Tai jis privertė ją žingsnis po žingsnio trauktis. Galbūt ne jis, o literatūra. . . neparašyti kūriniai. ..
Jis atsivertė nedidelį storą sąsiuvinį, susirado pieštuką. Reikėtų užbaigti apsakymą apie savižudį Laukaitį. Bet kažkodėl nesinori. Nesinori daugiau mąstyti apie mirtį. ..
Parašys jis ką nors graudaus ir gero apie savo vaikystę, apie gimtąjį sodžių. Gal kaip Variuje gružlius gaudydavo. O gal apie žaidimus, kuriuos žaidė, ganydamas žąsis. .
Jis ilgokai rymojo prie sąsiuvinio. Minties, kuria galėtų užrašyti, nebuvo. Ji kažkur įstrigo, nepasiekusi sąmonės.Jai kliudė kylanti temperatūra, gurgždą plaučiai, nuilsę raumenys...
Pieštukas nusirideno ant stalo. O. kaip bjauru pajusti savo kūno ir savo sielos bejėgiškumą! Nejaugi jis nieko daugiau neparašys?! Nejaugi jis taip ir numirs, nieko nepadaręs, nepalikęs beletristu?! Tie keli apsakymėliai. . . Jis net nežino, kaip ten, Lietuvoje, juos vertina. . . Tėvynė, jos žmonės jam niekad neatleis. Už silpnumą neatleidžiama. Jis turi nugalėti save, turi nugalėti mirtį!
J kambarį įėjo Julija. Nuo jos dvelktelėjo vaistų kvapas. Pirštų galiukais išlygino raukšles jo kaktoje,
—	Pailsėk. Argi galima tyčia save kankinti?
—	Nėra kada ilsėtis. Argi tu nejauti, kaip lekia laikas? Tarsi vanduo upėje. Jeigu bėgi pakrante, tai dar gali suspėti. O jei tik atsisėdi. . Ir keisčiausia, kad kuo mažiau jo lieka, tuo jis greitesnis. . . Ir pasivyti jo nebegali. . .
—	Tu turbūt ir nematai, kokia graži diena koks skaidrus oras?
Taip, diena graži, pamąstė jis, žiūrėdamas pro langą. Pusnynų paviršiumi lengvai mažytėmis kojomis lekia saulės spinduliai, linksmi, uždusę. Įgriūna į šešėlių duobę, . Bet ne. Štai vėl krykštaudami skuba. . .
Tarsi ji būtų paskutinė, smigtelėjo mintis.
—	Paduok „Lietuvos ūkininką", — paprašė jis.
Julija negalėjo atplėšti žvilgsnio nuo jo rankų.
Stambios, tvirtais, ilgais pirštais. Tikros valstiečio rankos. Tik jau labai išblyškusios. . .
Vėjas lengvai supa eglių šakas. Karts nuo karto sniegas ūžteli žemyn. Tą akimirką jis panašus į baltą krioklį, mirguliuojantį saulėje.
Tos rankos.. . jos būdavo tokios švelnios. .. ir jautrios. . . nejaugi joms netrukus lemta dūlėti po žeme? . .
Kas čia mane apsėdo, bara save Julija. Bet jaučia, kad tas baugus visą laiką sekioja ją. Neatsilieka nė per žingsnį. .
Kai jis sulankstė laikraštį, Julijos kambaryje nebebuvo. Prie namo, esančio kitoje gatvės pusėje, smagiai mediniu kastuvu darbavosi vyriškis, Jis jau suvertė sniego kalnus. Patenkintas porąkart perėjo nuvalytu taku. . , Atsirėmė kastuvo koto ir šypsodamasis dairėsi į vėpūtinius.
Kokią minutę gulėjo užsimerkęs. Vėl ėmė vartyti laikraštį. Politika, vien tik politika, murmėjo pats sau, nuobodi ir vienoda, silpna ir klajojanti. Ir daugiau nieko, nieko. . .
Kaip aš nuo jos nutolau. O buvo metas, kai be jos neįsivaizdavau gyvenimo, šitas žodis tarri burtažodis skambėjo. Maniau, kad, eidamas tuo keliu, galėsiu daugiausia atnešti naudos Lietuvai, jos pavergtai liaudžiai. Bet „tempora mutantu'-, et nos mutamur in illis". Žinoma, mano pažiūros liko tos pačios, nors jau keletas metų nepriklausau jokiai politinei organizacijai. Labiausiai mane nuo „politikos" atgrasė tų organizacijų tarpusavio rietenos.. . O ir mano sveikata. Mano atsiskyrėliškas gyvenimo būdas. Literatūra irgi nemėgsta pusininkavimo. . .
Jis prisiminė Vincą, jo trikampį veidą, pasibaigiantį smaila barzdele, guvias akis, žvalų balsą. Stai kur revoliucionierius! Kalba taip, tartum šimtai eskadronų paskui jį sektų. Optimizmas per kraštus liejasi. Vinco gyvenimo tikslas — kova. Kova prieš išnaudotojus, prieš carą. Jis už kovingą literatūrą. Ne kartą ragino parašyti ką nors panašaus į „Pirmutinį streiką" arba į „Laimės žiburį". Parašytų. Bet neturi tokios medžiagos, įspūdžiai išblėso. Jau kiek metų Lietuvoje jis tik svečias. O dabar prikaustytas prie lovos. . . Ir kovoja visai kitokią kovą. Kovą su mirtimi. ..
Julija atneša pietus. Jis paragauja sriubos, ilgai kramto gabaliuką žlėgtainio.
—	Nenoriu, — purto gaivą. — Dingo apetitas. . .
—	Jeigu šitiek valgysi, niekados nepasveiksi. Nukris svoris, — Julija bara jį lyg mažą vaiką.
—	Nepyk. Susierzinau. Norėjau rašyti, bet niekas neišėjo. ..
Saulė jau suka į vakarus. Nuo horizonto jos pasitikti plaukia juodagalviai paniurėliai debesys. Juos išvydę, netgi pusnynai tamsėja. Eglės stovi tarsi išsigandusios. Nedrįsta net šakų pajudinti.
Ateina gydytojas. Trumpai kirpti plaukai, pailgas išblyškęs veidas, metaliniais rėmais akiniai, trikampė švelni barzdelė. Auskultuoja jo varganus plaučius, apžiūii gerklę. Nepatenkintas krenkščia, bet nieko nesako. Jo nuomone, šitas ligonis seniai turėjo mirti. O jis gyvena. Argi čia ne pasityčiojimas? Argi čia ne pasityčiojimas iš jo, specialisto, nuomonės, argi čia ne pasityčiojimas iš medicinos mokslo? . . Ir kiek tai gali tęstis? . .
Julija jį išlydi. Girdėti, kaip jis greitai, nukąsdamas žodžius, kažką sako lenkiškai. Paskui nueina gatve, vis dar iš įkarščio gestikuliuodamas rankomis.

Grįžusi į kambarį, Julija tyli. Stovi prie jo lovos ir, gniaužydama rankas, tyli.
—	Aš žinau, ką jis sake, — jo balsas su vos slepiamom pykčio gaidelėm. — Jeigu tu juo tiki, vadinasi, netiki manim. . .
Tas baugus alsuoja jai tiesiai į veidą. Jo kvapas šaltas, atsiduodąs dūlėsiais.. .
Juodagalviai debesys atsispiria į horizontą ir lekia. Ištiesę gauruotas letenas, taikstosi pačiupti saulę. Toji ima svaidytis ilgais kruvinais spinduliais.
Vėl jam vaidenasi, kad tų debesų ir saulės grumtynės matytos kažkada vaikysteje. Ir jis pašnibždom ima deklamuoti:
Kaip brangūs man tie kloniai numylėti,
Šventoja upė ir aplink miškai,
Ant kranto sodžius, stovintis aukštai,
Kur mano metai pralėkė saulėti. . .
Kaip iki skausmo aiškiai jis viską mato. Iš laiko rūko išnyra motinos ir tėvo veidai, jų geros akys, romios ir liūdnos. . . Jie sako Kažkokius žodžius, bet jis niekaip negali suprasti. . . Ten už jų, šiek tiek toliau, jo gimtosios vietos — ant kalnelio tęsiasi eile ir stovi susikimšusios sodžiaus trobos, daržinės ir gurbai; po dešinei plikas jau laukas, miškais iš galų apriestas; po kairei vėl miškai niūkso...
Jau ir mane pradeda užmiršti, stebisi Julija. Gyvena savyje, gyvena prisiminimais. Ir atrodo, kad jam geriausia vienam. Vis rečiau beprisimena draugus. Ir laiškus berašo tik Šauliui ir Rucevičiui. Ir tai tik dėl knygų, dėl pinigų.. . Ką jis mąsto? Kokios mintys jį kamuoja? . . Kai dar galėdavo rašyti, kartais pasvajodavo, ką padarys. O dabar arba skaito, arba tyli. . .
Julija sėdi ant kėdės prie jo lovos. Matyt, pajutęs įdėmų jos žvilgsnį, pakelia akis ir nusišypso. Bet šypsena graudi ir bejėgė. Greit ją slepia. . .
—	Vėjas kyla. Tikriausiai bus pūga, — Julija nukreipia žvilgsnį į langą.
Jis vėl Zakopanėj. Iki gyvo kaulo įgrisusi lova, trikojis staliukas, už langų pusnynai. Julija, parietusi po kėde kojas. . . O manė,  kad jis staiga atsidūrė Niūronyse. ..

„ŠVYTURYS" 1978-16